Benjamin Franklin la Paris. Cum a câștigat sprijinul Franței pentru Războiul de Independență
- Livia Bardas
- 24 august 2024, 21:11
![Benjamin Franklin la Paris. Cum a câștigat sprijinul Franței pentru Războiul de Independență](https://media.evz.ro/wp-content/uploads/2024/08/Benjamin-Franklin-1200x675.webp)
Pe măsură ce coloniștii se confruntau cu șanse foarte mici în Războiul de Independență, primul diplomat al Americii și-a folosit farmecul pentru a obține sprijinul vital al Franței.
Pentru a câștiga Revoluția, America avea nevoie de aliați, dar, mai important, avea nevoie de forță de muncă, muniții și o mulțime de bani.
Așa se face că Benjamin Franklin, în vârstă de 70 de ani—celebrul inventator, editor și venerabil statornic al Congresului Continental—s-a îmbarcat către Franța în octombrie 1776. Deși o monarhie în sine, Franța era cea mai bună speranță a Americii pentru a sprijini coloniștii în lupta lor pentru libertate împotriva Marii Britanii, rivalul său de veacuri.
Franklin a petrecut următorii nouă ani la Paris, ca primul ambasador străin al Americii. Fără statutul său de celebritate, abilitățile sale de rețea și francofilia sa neascunsă, Revoluția Americană ar fi eșuat aproape sigur. În schimb, Franklin a convins Franța să își ducă aproape în pragul falimentului propriul guvern pentru a asigura independența americană.
O celebritate într-o misiune secretă
Acceptându-și misiunea în Franța, Franklin și-a pus viața în pericol. Traversarea Atlanticului era periculoasă pentru toate motivele obișnuite—mări furtunoase, boli la bord, piraterie—dar Franklin naviga și în calitate de trădător. Semnând Declarația de Independență cu doar câteva luni mai devreme, Franklin ar fi fost spânzurat dacă ar fi fost capturat de Marina Britanică.
Franklin a supraviețuit călătoriei dificile—cea de-a șaptea traversare a sa peste Atlantic—și a ajuns la Paris ca o adevărată celebritate a secolului XVIII.
„Franklin era cel mai faimos american din lume”, spune biograful Stacy Schiff. „Era descoperitorul electricității, un om de geniu, un succesor al lui Newton și Galileo. De asemenea, se număra printre cele mai mari celebrități din Paris. Nu putea să meargă pe stradă fără a atrage o mulțime.”
Imaginea inconfundabilă a lui Franklin—purtând ochelari și o bonetă de blană în loc de perucă—era imprimată pe farfurii de colecție, cusută pe îmbrăcăminte și gravată pe cutii de tutun și bastoane.
Deși Franklin însuși era faimos, majoritatea francezilor nu știau nimic despre coloniile americane sau politica lor. Chiar și ambasadorii străini aflați în Franța nu aveau idee de ce renumitul om de știință venise la Paris. Poate pentru sănătatea sa sau pentru a se asigura că nepotul său de 16 ani, William Temple Franklin, primește o educație europeană adecvată? Ambasadorul portughez era sigur că planul lui Franklin era să se retragă într-un castel elvețian cu averea sa vastă.
În realitate, Franklin avea un singur motiv pentru a fi în Paris—să convingă francezii să facă un pariu foarte costisitor pe America. Dar mai întâi, trebuia să lase toate piesele politice să cadă la locul lor. Sau, mai precis, Franklin trebuia să folosească toate talentele sale unice pentru a se asigura că acestea cad la locul potrivit.
Blufând pentru a Forma o Alianță
În primele sale 18 luni la Paris, Franklin s-a aflat într-o poziție dificilă. Armata Continentală a suferit o serie de înfrângeri și nu era deloc clar că americanii aveau vreo șansă de a câștiga.
Așa că Franklin a făcut ceva ce colegii săi americani mai tineri au găsit extrem de frustrant. El a jucat jocul așteptării.
„Franklin era în orice moment un maestru psiholog”, spune Schiff. „El înțelegea cu ușurință oamenii și culturile. A stăpânit rapid arta franceză de a realiza multe în timp ce părea că realizează puțin.”
Franklin era și un blufor încrezător. El insista că Washington comanda o armată de 80.000 de oameni, când adevărul era mai aproape de 14.000. Franklin ridiculiza fiecare victorie britanică, susținând că regele George al III-lea juca exact cum își doreau americanii. Britanicii ar avea nevoie de o armată de 200.000 oameni pentru a-i învinge.
Nimic din toate acestea nu era adevărat, desigur. Americanii erau periculos de scăzuți în provizii și depășiți numeric în fiecare bătălie. În privat, Franklin era profund anxios. Timp de un an, Franklin nu a auzit aproape nimic de la Congres, ceea ce l-a făcut să se teamă de ce e mai rău.
Apoi, pe 4 decembrie 1777, un mesager american a sosit la moșia lui Franklin cu două vești. Mai întâi, vestea rea: britanicii ocupaseră Philadelphia, capitala americană, iar armata lui Washington se retrăsese în tabăra de iarnă. Dar exista și o veste fantastică! În octombrie, americanii au provocat o înfrângere uluitoare britanicilor la Bătălia de la Saratoga, capturându-l pe generalul John Burgoyne și pe oamenii săi. (Eroul din partea americană a fost generalul Benedict Arnold.)
Franklin nu mai avea nevoie să blufeze. Versailles era atât de impresionat de victoria decisivă de la Saratoga încât Franța a semnat tratatele de alianță cu americanii pe 6 februarie 1778.
Un american foarte ocupat la Paris
Ca principal ambasador american în Franța, Franklin avea mâinile pline. Datoria sa principală era să solicite bani, arme, uniforme, muniții și alte provizii critice de la contele de Vergennes, ceea ce în sine era o muncă cu normă întreagă.
„La un moment dat, Franklin a primit o listă de cumpărături de 38 de pagini”, spune Schiff. „Aceasta includea o fregată, un vas de linie și 49.000 de uniforme—precum și linguri, trompete, vopsea și degetare. Lista l-a lăsat fără cuvinte.”
Pe lângă aceasta, casa lui Franklin din satul Passy, de lângă Paris, era bombardată continuu cu vizitatori, fiecare dorind o audiență cu faimosul ambasador american.
Conform obiceiurilor franceze, Franklin își făcea întotdeauna timp pentru oaspeți—invitați sau nu. Unii erau industriași francezi care sperau să vândă pantofi, pături și bere armatei americane. Alții erau dornici să se înroleze și să lupte (dacă zvonurile despre loturi de pământ gratuite în America erau adevărate). Inventatorii doreau părerea diplomatului despre ideile lor pentru explozive noi sau „lemn ignifug”, și fiecare american aflat în Franța cu o poveste de necazuri avea nevoie ca Franklin să le aranjeze trecerea gratuită acasă.
Pentru a răspunde tuturor acestor cereri fără a ofensa sensibilitățile sociale franceze, Franklin a trăit un fel de viață dublă. Pentru observatorii externi, era gentlemanul francez cult prin excelență, tipul care sosea întotdeauna târziu la întâlniri și întâmpina oaspeții neașteptați cu vin și conversație relaxată. Dar în privat, Franklin lucra câte 14 ore pe zi.
Franklin era atât de bun la a face munca grea să pară ușoară încât chiar și colegii săi americani au fost păcăliți să creadă că era mai interesat să flirteze cu văduvele franceze decât să lucreze pentru Revoluție. Și nimeni nu a înțeles greșit tacticile lui Franklin mai mult decât John Adams.
Adams și Franklin, rivali fondatori
John Adams a sosit în Franța în 1778 pentru a-l înlocui pe Silas Deane, un ambasador american demis pentru fraudă. Adams era un scriitor și filosof politic strălucit. În schimb, comportamentul său direct și franc s-a ciocnit cu manierele de la curtea franceză. În loc să ușureze munca lui Franklin la Paris, prezența lui Adams a devenit un obstacol.
„Cei doi bărbați au început cu stângul și au rămas acolo”, spune Schiff. „Nu a ajutat că Adams nu s-a acomodat la Curte și a resimțit enorma celebritate a lui Franklin.”
În scrisorile către casă, Adams s-a plâns amar de Franklin—de toate, de la franceza sa inferioară până la modul în care faimosul inventator era primit ca „o fată de operă” peste tot unde mergea.
Ca ambasadori străini, Adams și Franklin nu puteau fi mai diferiți în stil și personalitate. Adams a refuzat să recunoască datoria Americii față de Franța și a abordat Versailles cu ultimatumuri urgente pentru mai multe provizii și sprijin militar. În contrast, Franklin era lingușitor și răbdător—mereu atent să facă cereri, nu solicitări, față de binefăcătorii Americii.
Până la sfârșitul războiului, Adams și Franklin încă se displăceau profund. Însă, au reușit să își depășească diferențele suficient de mult pentru a negocia cu succes un tratat de pace cu Marea Britanie care recunoștea independența Americii. În ciuda acestui fapt, părerea lui Adams despre Franklin nu s-a îmbunătățit niciodată.
Întoarcerea lui Franklin acasă
America nu ar fi putut câștiga Războiul de Independență fără Franța. Schiff estimează valoarea totală a resurselor materiale și de forță de muncă furnizate de Franța la aproximativ 20 de miliarde de dolari în banii de astăzi. A fost suficient pentru a falimenta guvernul lui Louis al XVI-lea, unul dintre factorii care au dus la Revoluția Franceză, potrivit History.
„Când britanicii s-au predat la Yorktown, au făcut-o în fața forțelor care erau aproape în proporții egale franceze și americane”, spune Schiff, „toate hrănite, îmbrăcate și plătite de Franța, și protejate de o marină franceză.”
Benjamin Franklin a fost motivul pentru care Franța și-a deschis larg cuferele pentru americani. Pe scurt, francezii l-au plăcut și au avut încredere în el.
„Nimic nu ar fi fost mai crucial pentru Revoluția noastră decât acea afecțiune”, spune Schiff. „Fiecare alt trimis american care a abordat Versailles-ul a greșit pe drum. Franklin inventa serviciul diplomatic din nimic. Și a fost, cum știm din atâtea alte domenii, un inventator genial.”
Franklin avea aproape 80 de ani când a traversat Atlanticul pentru ultima dată și s-a întors într-o Philadelphia pe care abia o recunoștea. America se schimbase enorm în cei nouă ani cât muncise în străinătate, inclusiv o nouă generație de politicieni. Franklin sperase să primească o compensație pentru misiunea sa dificilă—cum primiseră alții. Dar Congresul nu dorea să insiste asupra datoriei Americii față de Franța.
„Misiunea franceză a fost, fără îndoială, cea mai solicitantă sarcină din viața lui Franklin”, spune Schiff. „Congresul nu a oferit niciodată o încheiere a conturilor, o recompensă sau măcar un singur cuvânt de mulțumire.”
![](/wp-content/themes/evz/assets/img/evz_comunicate.gif)